Det är svårt att tro att det en gång fanns en värld utan Charlie Chaplin.
En dag 1914 dök ett nytt ansikte upp i folkmassan.
Kid Auto Races at Venice, här föddes en ny ikonografi.
Chaplins image är så komplex och sammanvävd av många saker.
Han har också ett desperat behov av att stå framför kameran.
Det blir ett komiskt inslag.
De föser bort honom för att kunna filma racerloppet.
Men han dyker hela tiden upp igen.
Han älskade att stå framför en maskin som gav honom all uppmärksamhet.
Kanske utnyttjade han omedvetet sin längtan efter att stå i centrum.
Han var 24 år och hade stått på scen sedan han var tio.
Mack Sennett tog honom till filmen från Fred Karnos trupp-
-när han var på Amerikaturné för $ 150 i veckan.
Det här var hans tredje film, men den första där han uppträdde-
-i sin odödliga vagabondkostym.
Chaplin hävdade att han bara använde kläder han hittade i filmateljén.
De följande tre åren skulle Chaplin göra 62 kortfilmer-
-varav han skrev och regisserade de sista 26 själv.
1917 var han på väg att bli, tack vare det nya filmmediet-
-världens främste komediikon.
Filmerna var roliga, till synes improviserade-
-men allt mer komplext uppbyggda.
Men ikonen letade fortfarande efter de scener som skulle bli odödliga.
De skulle komma med åren, ofta efter mycket möda.
Världens mest berömda man levde med kravet att alltid prestera mer.
Han kände behovet av att tala till människors medlidande-
-och att kommentera alienationen i arbetet i Modern Times...
...eller hotet från fascismen personifierat av ett monster-
-som var skrämmande likt hans egen älskade vagabond.
Samtidigt hade han behov av att vara rolig-
-för att få publiken att skratta och vinna deras tillgivenhet.
Han vill också nå sin publik på djupet.
Pressen var obeveklig och tärande-
-och för den ännu unge Chaplin som gjorde The Kid ofattbar.
31 år efter The Kid, gjorde Chaplin Limelight.
Den utspelas 191 4, året han gjorde sin första film-
-året första världskriget utplånade den edvardianska eran-
-som han växt upp i och upplevt sin första framgång.
Den handlar om en berömd komiker som har förlorat publikens gunst.
PHYLLIS OCH HENRY LOPPCIRKUS
Phyllis, Henry!
Phyllis, Henry, sluta! Vad håller ni på med?
Ni borde skämmas som bråkar på det där sättet!
Phyllis, stanna i asken. - Henry!
Vi hade ätit en sen middag. Charlie och jag var där-
-och han bläddrade i en bok om komiker.
Där såg han ett foto av sin far-
-som stod i en typisk Chaplinpose med käpp och ena handen på höften.
Då sa han:"Han förlorade förmågan att få folk att skratta."
"Det har funnits komiker som har drömt mardrömmar-
-"om hur de uppträder och gör något"-
-"som ska locka till skratt, men möts av en svart avgrund".
"Inte ett ljud hörs, inte ett skratt."
Efter en paus sa han: "Det är min återkommande mardröm."
Liksom hans Calvero, hade Chaplin själv förlorat sin publik.
Den tidigare begeistringen-
-solkades av den politiska och moraliska kritiken mot honom.
Limelight är, emotionellt sett, hans mest självbiografiska film-
-för ingen stjärna har behövt sin publik mer.
Hans skräckblandade längtan efter publik var hans drivkraft.
Med några enkla penseldrag kan man göra en karikatyr av Chaplin.
Hans kroppsspråk var så fängslande.
Han var mörkhårig och mörkpermanentade ögonbrynen-
-la till den typiska mustaschen och lät hatten inrama allting.
Han stora skor pekade utåt.
Kroppen var en form som alla kunde identifiera.
I Bronx, när jag höll på med breakdance-
-kom en kille som utan att veta vem Chaplin var hade ett Charlie-steg.
Det var något han tagit från Chaplin.
Så Chaplin lever i vårt kulturarv även om vi inte är medvetna om det.
Limelight var inte Chaplins första filmade varietéteaterminne.
191 5 återskapade han sin succé från Karnotiden Mumming Birds på film.
l filmen har han lagt till en rollfigur, en snarstucken typ-
-som ger uttryck för sitt missnöje.
Chaplin fruktade både publikens likgiltighet och oberäknelighet.
Den här figuren personifierade det. Varietéteaterpubliken var tuff.
Filmen överdriver bara en aning det förakt den kunde visa.
För Karno hade Chaplin spelat just en sådan figur-
-vars behov av att dominera scenen matchade Chaplins.
Han beskriver i sin självbiografi en händelse när han är fem sex år.
Han går upp på scen när hans mamma bokstavligen bryter ihop på scenen.
Hans mamma hade varit en ganska berömd artist.
Enligt hans beskrivning av händelsen-
-handlar det inte enbart om att rädda sin mamma-
-även om det också är närvarande.
Han konkurrerar med modern.
Man får en känsla av att det är själva uppträdandet-
-som är viktigast för honom.
På teatrarna nådde Chaplin ut till några hundra varje föreställning.
Hans filmer gav honom miljontals beundrare på bara några veckor.
Men kravet på nytt material var obevekligt och grymt.
Vad Chaplin gjorde på Keystone kan man se i vissa ögonblick.
Det var inte där hans geni kom fram.
Små snuttar i Dough and Dynamite när han gör donuts-
-genom att vira degen runt handleden är Chaplin ensam om.
Sådana saker älskade publiken.
I de tidiga Sennett-filmerna kan man känna att han söker sig fram.
Han har ännu inte tagit över scenen.
Chaplin lämnade ett värdefullt bidrag till Keystone Kops.
Han lärde dem hur de skulle falla utan att bryta svanskotan hela tiden.
När han började regissera på Keystone ser man att han gått i filmskola.
I en underbar liten film ser man att han lärt sig klipptekniken.
Någon kan kastas ut ur bild i en tagning för att sen återkomma i nästa.
Tillie's Punctured Romance, hans första långfilmskomedi, gjorde succé.
Teaterstjärnan Marie Dressler bidrog till filmens distribution.
Filmen regisserades av Sennett.
Chaplin var inte imponerad, men trivdes att arbeta med Marie Dressler.
Filmen gjorde Chaplin känd.
Efter 35 filmer kunde han säga:
"Allt jag behöver för en komedi är en park, en konstapel och en söt flicka."
Chaplin hade funnit en publik redan före Tillie. Han var på väg-
-till George Spoors och"Broncho Billy" Andersons Essanay.
1 250 i veckan plus en bonus på $ 10 000.
Vagabonder var populära inom show- business vid förra sekelskiftet.
De var komiker, jonglörer, och sångare.
De var lagom udda figurer för medelklasspubliken.
Men ingen hade Chaplins ömtålighet och charm-
-eller förmåga att vara subversiv genom sin pantomim.
Hans utseende gjorde honom både abstrakt och universell.
Gagsen kunde vara råa-
-men bara Chaplin kunde komma på att pussa offret godnatt efteråt.
Han kunde göra något av varje sak.
Den här"palmtandborsten" är ett tidigt exempel.
Det bästa för Charlie Chaplin på Essanay var-
-att han kunde experimentera med sin egen kreativitet-
-på ett sätt som skulle göra honom till en stor artist.
Allt som han skulle utveckla och fullända som artist-
-fick han möjlighet att pröva på 1915.
Chaplin går över till Essanay för att göra sin första film, His New Job-
-som är ett slags kritik mot Keystone.
Det fiktiva filmbolaget heter Lockstone. Chefen spelad av lnslee-
-är misstänkt lik Mack Sennett.
Chaplin spelade inte alltid luffare.
A Woman var inte första filmen han spelade kvinna.
Vi skulle få se prov på klippteknik vid behov.
Till min älskade Edna, Charlie
I The Bank får vi se"rosor till kvinnan", vi får se sorgliga inslag.
Vi får se exempel på inkopierade fantasier.
Vi får se"allt var bara en dröm".
I Work, finns det en häpnadsväckande scen-
-när han drar en stor vagn med en tjock man-
-uppför en öde kulle. Man undrar:
Var är vi nu? I en Ingmar Bergman-film?"
I A Night Out, ser vi två fyllon i fulländat skådespeleri.
Idén är"Vi är fulla, men vi måste hålla oss på benen."
Chaplin och Ben Turpin är en enhet.
De två passar perfekt ihop.
Chaplin kommer ny till ett jobb på en ny arbetsplats-
-definierar sin särart och använder en annan komiker-
-som passar perfekt för det han vill göra.
Jag älskar Essanay-filmerna. De är fulländade gatukomedier.
I By the Sea, är han och hans antagonist i färd med-
-att puckla på varandra. I bakgrunden ser vi-
-en ensam simmare gå ner i vattnet helt ovetandes om filminspelningen.
Man ser människor i bild som lever sitt vanliga liv.
Chaplin upptäckte filmens möjligheter på Essanay.
Men han gjorde också en annan sorts upptäckt: Edna Purviance.
Den förra sekreteraren framstod som en vanlig flicka på duken.
Chaplin blev hänförd. Edna kom att göra 35 filmer med honom.
Hon var den första av hans tre stora kärlekar i vuxen ålder.
Edna Purviance, som inte var mycket till skådespelerska-
-gör en gedigen insats i de här filmerna. Hon gör det som krävs.
Hon är uppenbarligen någon han respekterade-
-och behandlade som en jämlike.
The Tramp öppnar med att vi möter vagabonden.
Han går på sitt karaktäristiska sätt nedför en öde grusväg.
Det är prototypen för en Charlie Chaplin-film.
Det är så här vi föreställer oss Chaplin.
Han tar fram en liten borste för att damma av sig när bilen kört förbi.
Men han behöver en närbild när han ska damma av sin ficka.
Här kan vi se att han har tagit kontrollen över kameran.
Filmen var typisk på andra sätt.
Trots stort självförtroende får inte vagabonden flickan.
Hennes hjärta tillhör en annan. Som vanligt förlorade han flickan-
-till en stilig och välklädd man.
Det var en av hans referenspunkter till publiken.
The Tramp slutar inte lyckligt. Han får inte flickan.
Han går bort från kameran-
-på en ödslig väg mot horisonten.
Det är här som vagabonden och Chaplin förenas.
De här åren återförenades han med med sin älskade halvbror Sydney.
Han står i baren i den här Sennett-komedin.
Chaplin hjälpte till att ordna ett filmkontrakt hos Sennett.
Hans revybakgrund gjorde honom till en duktig filmkomiker.
"Jag kan beskriva Sydney i en mening", sa Charlie.
"Han lät sig aldrig imponeras av något."
Absolut inte av direktörerna på Mutual Film.
Sydney såg till att Chaplin höjde sin lön till $ 10 000 i veckan-
-plus en övergångsbonus på $ 150 000.
I hans 12 Mutual-filmer, 1916-1917-
-ser vi hans första odödliga gags, som det här i The Floorwalker.
Vi glömmer ibland vilka risker stumfilmskomikerna tog.
Det fanns inga skyddsnät. Det vi ser här är bara början.
Det underbara med Mutualfilmerna är längden-
-komplexiteten och subtiliteten i gagsen.
Den här mannen var ofattbart skicklig.
Han var en superhjälte.
Han var den mest älskvärda superhjälte man kunde se på film.
One A.M. är en film på 18 minuter om en man som försöker gå till sängs.
För vem som helst hade det räckt med att ha gjort den filmen.
Men han lyckades om och om igen att uppfinna nya scener.
På 80-talet tänkte jag mycket på Chaplin.
En videobutiksägare berättade:
"Oavsett vilken film jag visar i fönstret så går folk bara förbi."
Men så fort de får se Chaplin stannar de upp."
Om man ser något svart och vitt så stannar man till.
Först är det något som flimrar förbi som en abstrakt rörelse.
Men när man stannar till ser man att det är en vildsint människa.
Jag tänker på The Rink med Chaplin och den store Eric Campbell.
De slåss på rullskridskor, och folk kan inte låta bli att titta.
De faller fram och tillbaka med sådan hängivelse för att sen stå still.
Det finns en rytm i hängivelsen-
-som på sätt och vis speglar social kontroll.
Först något vilt, sen civiliserat och sen naturligtvis vilt igen.
Chaplins luffare försökte alltid hålla stilen.
Han uppförde sig aldrig som en luffare.
Han låtsades ha sociala ambitioner.
I Easy Street spelar han en benådad brottsling-
-som blir en osannolik poliskonstapel.
Själva titeln hänvisar till East Street där han föddes.
Det är en underbar skildring av södra London.
Polisen undviker Easy Street. Det krävs en luffare för att få ordning.
Det krävs en gatans man.
Som polis försöker han rå på bråkstaken.
Han slår honom i huvudet upprepade gånger med batongen.
Det har ingen effekt. Det är som en mardröm.
Sen visar busen sin styrka genom att böja ner en gaslyktstolpe.
Då får Charlie chansen att hoppa upp på hans rygg och gasa honom.
Scenografin, en tvärgata som bildar ett T är hämtad ur Chaplins uppväxt.
Den återkom i många filmer.
Minnen av Londons East End genomsyrade hans arbete.
Filmen är lika bra idag.
Det är en helt underbar kortfilm.
Den kommer alltid att vara rolig. Den kommer att vara rolig om tusen år.
1916 skrev pressen om en landstäckande Chaplinyra.
Men de skrev inget om ett märkligt drag hos hans rollfigurer.
Det finns ofta något flickaktigt över honom, något näpet.
Jag tror han uppskattade kvinnors sätt att röra sig.
Det där försiktiga, nästan nervösa sättet.
Han imiterar det på ett tillgjort sätt.
Jag tror inte han var tillgjord i privatlivet, men han fascinerades-
-av sådant som en prydd liten nick med huvudet-
-som samtidigt var förförisk. Jag vet inte om kvinnor beter sig så.
Edna gjorde det inte. Hon var en stor del av hans lycka på den tiden.
Chaplins liv skulle aldrig bli så enkelt som under året på Mutual.
De älskade varandra. Edna hade något moderligt över sig som han gillade.
Hon var en lugn motvikt-
-till hans ganska krävande och uppskruvade personlighet.
Förhållandet med Edna är intressant. Hon betydde mycket för honom.
Hon var en bedårande kvinna, vilket fascinerade Chaplin.
De hade ett passionerat förhållande i två tre år.
När han arbetade hade han inte tid med något annat.
Alla hans kvinnor blev svartsjuka på hans arbete, så också Edna.
Hon hade en flirt vid sidan om och det blev för mycket för Charlie.
Det blev inte bra efter det.
Allt var bra mellan dem när Chaplin gjorde The Immigrant 1917.
Den var ofta rolig, men var också en av hans mest komplexa filmer.
Den berörde ett ämne som hade besvärat Amerika i många år:
Massinvandringen av fattiga européer.
I vilken annan film är hälften av handlingen på en immigrantbåt?
Visst är filmen rolig, men den handlar om immigration.
Det är dessutom en romantisk film.
Folk sa:"Vi gillar inte det där med romantik och trånande efter kvinnor."
"Vi gillar de tidiga kortfilmerna." Man sa samma sak om Woody Allen.
Det man minns av hans luffarfigurer är att de var så sympatiska.
De var så oskyldiga, men samtidigt kunde han vara en lymmel.
När jag nyss såg om The Immigrant häpnade jag för ett ögonblick.
Chaplin spelar kort. En kille lånar pengar och lämnar sin pistol i pant.
När Chaplin vinner blir han våldsam. Då hotar Chaplin honom med pistolen.
För ett ögonblick ser han farlig ut, men sen blir han åter-
-den oförargliga luffaren.
Han häcklade ofta auktoriteter, trots att många amerikaner-
-ogillade hans anarkistiska sida.
Nuförtiden saknar vi komiskt tålamod.
Allt måste hända genast. Men Chaplin kunde verkligen mjölka gagsen-
-och verkligen tänja ut dem till bristningsgränsen.
Trots att man visste hur det skulle sluta så var det roligt.
Den hungriga luffaren står utanför en restaurang.
"Tänk om man kunde få något att äta."
Han hittar en slant och stoppar den i fickan.
Men slanten trillar ur fickan. Han går in och äter på krogen.
En kille kommer in med myntet han tappat...
Scenen varar i närmare åtta minuter och man kan inte sluta titta.
Det krävs mer än några komiska scener för att göra en långfilm.
En långfilm kräver känslomässigt engagemang.
Den var Chaplins älsklingstvåaktare.
The Immigrant berörde honom djupt.
Han gillade slutet när de två unga immigranterna-
-ska gifta sig en regnig dag. Det var så poetiskt.
Jag tycker bättre om de längre filmerna än de roliga kortfilmerna.
Förvandlingen av något till något annat-
-var något Chaplin behärskade bäst.
The Pawnshop är ett lysande exempel. Chaplin jobbar på en pantbank-
-och ska värdera en väckarklocka. Han blir doktor och klockan patient.
Under hela sin karriär blev Chaplins förmåga till komiska förvandlingar-
-något av hans adelsmärke.
Det var medvetna manipulationer av vår verklighetsuppfattning-
-och speglade den nya tidens flytande verklighetsdefinitioner.
De här förvandlingsnumren finns med från första början.
Allt han såg kunde förvandlas till något annat.
I en underbar scen ska han bära bort en massa pinnstolar-
-och plötsligt förvandlas han till en igelkott. Det är fantastiskt.
Han kunde ge saker liv. Han tog något livlöst-
-och gav det liv och rörelse. Det var en gåva han hade.
Chaplin skulle ha förnekat att han var surrealist.
Men omedvetet så var han just det.
Hur kan man annars förvandla en massage till en brottningsmatch?
Eller en brandvagn till en cappuccinomaskin?
"Allt fast blir till luft", sa Karl Marx.
Hos Chaplin förvandlas all materia till något annat.
En av hans mest tidlösa och sympatiska gåvor-
-var att förvandla sofistikerade visioner till lekfull handling.
Skeptiske Sydney var en av Charlies tacksamma komiska reliefer.
Men han var bättre som affärsman.
Efter året på Mutual fick Chaplin, ett anbud från First National.
Den här gången hade Chaplin en mycket bestämd idé.
Han skulle skriva kontrakt i New York och tog med sig Sydney på tåget.
Sydney skulle sköta förhandlingen. Chaplin sa till honom:
"Du sköter förhandlingarna, men jag ska ha en miljon dollar."
Sydney sa:"Kör till, men om du ska spela fiol"-
-så får du göra det i badrummet. Det låter så hemskt."
Charlie gick in i badrummet och ställde sig i badkaret-
-och spelade för att koppla av medan Sydney började förhandla.
Han kom tillbaka och sa: "Charlie, de erbjuder $500 000."
Charlie sa:"Vi tänker inte ens diskutera det. Gå tillbaka."
Nästa bud var 600 000, men Chaplin skickade tillbaka honom.
Sen kom Sydney och sa:
"Charlie, deras sista bud är $ 750 000."
Charlie fortsatte spela och sa: "Hälsa dem att jag är en konstnär."
"Jag vet ingenting om pengar. Jag vet bara att jag vill ha en miljon."
Sydney gick tillbaka och efter en stund kom han springande:
"Charlie, du kan slänga din fiol. Du får en miljon dollar!"
Han började bygga sin egen filmstudio vid La Brea Avenue.
En dröm förverkligas. Hans egen filmstudio.
Chaplin gjorde den här sekvensen till en reklamfilm för filmstudion.
Drömstudion var en fattig pojkes dröm om lyx - en förortskuliss.
En gammal engelsk by.
På endast tre år hade Charles Spencer Chaplin, 28 år-
-blivit miljonär och en av världens mest berömda personer.
Kontraktet med First National-
-gav honom full kontroll över sina filmer och sitt eget öde.
l filmhistorien har ingen karriär varit så spikrak som hans.
'Han är här!'
Han visste bättre än någon annan-
-vad han ville ha ut av skådespelaren. Så han visade hur de skulle göra.
Det var en vanlig metod bland engelska varietéteaterdirektörer.
Chaplin var bekväm med att skådespelaren också var direktör.
Chaplin var inte speciellt vältalig. Han var en enkel Cockney-kille.
Jag tror han hade svårt att uttrycka sig i ord, speciellt i början.
Det var lättare för honom att visa hur något skulle göras-
-för ingen kunde uttrycka sig bättre med kroppsspråket än Chaplin.
Nu styr han själv över produktionen och kan lägga ner all tid han vill.
Nu handlade det inte om en, två eller tre tagningar.
Han kunde ta om en scen 20 gånger om så krävdes. Det var något nytt.
Våren 1918 när Amerika hade dragits in i första världskriget-
-turnerade Chaplin, Mary Pickford och Douglas Fairbanks-
-för att sälja krigsobligationer.
Det var första gången som filmstjärnors makt togs i bruk.
Överallt möttes de av passionerade folkmassor och drog in miljoner.
Turnén var viktig för Chaplin som för första gången fått kritik-
-för att inte ha tagit värvning i engelska armén.
Främst var det pressen som ville skapa en skandal.
Chaplin var redo att ta värvning, men han ansågs göra större nytta-
-genom att samla in pengar. Liberty Loan-kampanjen bevisade det.
Det här var bara den första kontroversen han skulle plågas av.
Hans liv skulle komma att domineras av dem.
Samma år gjorde han en reklamfilm för nya krigsobligationer.
Syd Chaplin spelade den olyckliga Kaisern.
Hans främsta krigsfilm var Shoulder Arms . Luffaren i uniform.
Han hade alltid varit modig, men aldrig prövats på ett slagfält.
Viljan var det inget fel på, men kanske ville han för mycket.
Chaplin började göra Shoulder Arms medan första världskriget pågick.
Många i Hollywood avrådde honom från att göra den.
Men Chaplin lyssnade inte. Han litade på sin konstnärliga intuition.
Han var osäker på resultatet, men filmen blev en stor succé.
Den blev en de populäraste filmerna under hela förstavärldskrigsperioden.
Den kom ut strax före krigsslutet och påverkade inte moralen.
Men filmen uppskattades mycket av de återvändande infanteristerna.
Den fångade något av det hemska och absurda med skyttegravskrig.
Luffaren tar en fiendegrupp till fånga och blir en osannolik hjälte.
Hans behandling av sin chef tilltalade vanligt folk i båda läger.
"Hur kunde du ta 13 fångar?"
"Jag omringade dem."
Naturligtvis fick luffaren ingen glädje av sitt hjältedåd.
Men han fick tid för en kulturöverskridande flirt med Edna.
I verkligheten var deras förhållande slut, men Edna tog det bra.
Han älskade unga flickor. Ju yngre, desto bättre.
Han såg bara renhet, ungdom och skönhet. Han var en romantiker.
I princip var det möjligt att gifta sig med de unga flickorna.
Problemet var att de söta flickorna inte var stimulerande sällskap.
Chaplin träffade Mildred Harris, 16, under arbetet med Shoulder Arms.
Hon lyckades övertyga Chaplin om att hon var gravid.
Tre dagar efter filmen kommit ut gifte de sig.
De var aldrig lyckliga tillsammans och många ansåg att hon var för ung.
Sommaren 1919 födde hon ett barn - som dog tre dagar senare.
Chaplins sorg avspeglades i hans kreativa kramp.
Chaplin gjorde alltid det han ville göra.
Och han gjorde med egna pengar.
Han tog om och tog om tills han fått det som han ville.
Han var en tidig Kubrick, men Kubrick riskerade inte egna pengar.
Det var samma inställning:"Jag har en vision även om jag inte ser den än."
"Men jag ser den när jag ser den. Det kanske tar ett år."
Den här sortens perfektionism är rena vansinnet.
Ibland är den kanske försvarbar.
Chaplin påbörjade och avbröt många filmer-
-och satte ihop den här filmen A Day's Pleasure-
-där han blandade gammalt och nytt material för att First National-
-krävde att han skulle släppa en film.
Jag har aldrig förstått vem som väljer när textskyltarna ska in.
Chaplin använder sig av dem på ett lysande sätt - ibland.
I en film kommer en familj körande på en väg där det pågår vägarbete.
En lastbil tippar tjära på vägen-
-och någon bestämmer att man ska ha en skylt där det står"Tjära".
Tjära.
Tillbaka i filmen ser vi hur några har fastnat med fötterna i tjäran.
Det är ett klassiskt nummer som Chaplin utnyttjar.
Hans huvudprojekt var The Kid.
Han hade upptäckt Jackie Coogan och skrivit kontrakt.
Här visar han upp honom inför besökare-
-inför sitt drömprojekt.
Skratt går inte att förutse. Det går inte att skriva:
"Vi gör så här och så här. Det blir säkert roligt."
Det kunde gå veckor, månader ibland, då han saknade inspiration.
Alla satt och väntade på att han skulle komma, men inget hände.
Så var det inför arbetet med The Kid.
Mildred Harris krävde äktenskapsskillnad 1920.
Advokaterna hotade att beslagta hans negativ.
Chaplin flydde till Salt Lake City för att redigera The Kid.
Han slukade kvinnor. De kom och gick i stora skaror.
Lever man så får man problem förr eller senare.
Man lär råka ut för kvinnor som är för unga-
-kvinnor med farliga mödrar eller farliga advokater.
Det dröjde 1,5 år innan han lämnade över The Kid till distributören.
Det var värt väntan.
Ett mästerverk och ett stort steg framåt för Chaplin.
Tidigt i filmen försöker Chaplin överge det övergivna barnet.
I filmer som The Kid-
-förde han in något sant, som var rent magiskt.
Han vet inte vad han ska göra med barnet. Det är en grym scen-
-när han sitter vid ett brunnslock och lyfter upp det.
Varför gjorde han det? Tänker han slänga ner barnet?
Han överför de tankar som flyger genom huvudet till publiken.
"Är det ert?"
"Vad heter det?"
Det är en vågad film på många sätt. Ingen hade blandat slapstickkomedi-
-med dramatiska scener förut. Det var många som avrådde från det.
Kombinationen ansågs omöjlig.
Samspelet med Jackie-
-är något av filmhistoriens stora mirakel.
"Lägg på pengar på gasmätaren."
Jackie Coogan var hans största medspelare för han var så formbar.
Han kunde göra exakt det Chaplin visade att han skulle göra.
lnklusive att stjäla pengar från gasmätaren.
The Kid var Chaplins mest uppenbara självbiografiska film.
Han hade varit ett olycksbarn som längtade efter en far.
Hans fattiga mor hade tagit hand om honom tills hon blev galen.
Han hade upplevt alla känslor som The Kid spelade på.
I sin självbiografi berättar han att han varit sjuklig som liten.
När han låg sjuk beskrev hans mamma vad som hände ute på gatan.
Hon härmade de personer som gick förbi.
"Här kommer en liten pojke, här går en kvinna..." Hon berättade allt hon såg.
Han visste hur rollerna skulle spelas och hade helst spelat dem själv.
Pojkarna, flickorna, männen, allt... Men det gick naturligtvis inte.
Han tvingades motvilligt använda andra skådespelare.
Han ville visa dem exakt hur han hade spelat rollerna.
Han ville att de skulle vara som han.
Det fungerade bra med en sådan begåvning som Jackie Coogan.
Jackie kunde imitera allt som Chaplin visade honom.
Av en händelse såg jag The Kid igår och det måste vara hans bästa film.
Intensiteten i scenen när pojken ska placeras på barnhem-
-måste vara hämtad från hans egen barndom, hans egna minnen av-
-att ryckas bort från föräldrarna och placeras på barnhem.
Jag tror att det är det som ger The Kid den speciella intensiteten.
Han blir galen av sina ansträngningar att rädda barnet.
Finns det en mer gripande scen än den när pojken ber att få vara med honom?
Scenen när pojken bönar om att få stanna hos Chaplin är lysande.
I The Kid berövas pojken kärlek och tillgivenhet.
Staten anser att arbete är det bästa för honom.
I filmen förs han till ett förskräckligt barnhem.
Chaplin placerades på Lambeth fattighus när han var sju år.
Han och Sydney fick inte vara kvar hos mamman. Det var hemskt.
Så han vet hur uppslitande det kan vara.
Deras mor var nervsjuk och deras far hade försvunnit. De var utfattiga.
Fadern var framgångsrik tills spriten tog över.
Hans son avskydde alkohol.
Till slut var det så illa att de tvingades till fattighuset-
-där bara de riktigt utfattiga hamnade. Idag finns bara spåren kvar.
Det som finns kvar är svart av hundra år av sot.
När Charlie blivit berömd tog han över sin mor till Amerika.
Han undvek henne. Båda föräldrarna hade drabbats-
-av de irrationella krafter han fruktade.
Samtidigt som Chaplin avslutade kontraktet med First National-
-bildade han, Griffith, Pickford och Fairbanks United Artists.
Hädanefter skulle de själva äga sina filmer.
Idén hade fötts under Liberty Loan Tour.
Chaplin uppträdde som vagabonden inför nyhetskamerorna.
Skenet bedrar. Chaplin och Pickford var ofta oense.
Hennes man, Doug Fairbanks, var däremot Chaplins närmaste-
-och bäste vän.
Doug och Mary vinkade av Chaplin inför Londonresan 1921.
Det var första gången han återvände sen Amerikaturnén 1912.
Chaplin kunde inte ana vad som väntade i hans hemland.
Ombord på SS Olympic kunde Chaplin bevittna-
-en tävling som gick ut på att imitera honom.
Det var en populär tävling över hela Amerika vid den tiden.
En av vinnarna var sexårige Milton Berle.
Vid ankomsten i Southampton hade folk gått man ur huse.
Mottagandet var ännu större än under Liberty Loan Tour.
Ingen hade kunnat föreställa sig filmens genomslagskraft-
-och hur stora filmstjärnor kunde bli.
Chaplin fick kämpa för att bevara sin integritet.
Han fick också kämpa med sig själv för att bevara-
-sin mänsklighet inför den enorma berömmelsen.
Att bevara sin mänsklighet är viktigt för alla celebriteter.
Till och med som gammal man i exil möttes han av folksamlingar-
-när han visade sig offentligt. Sådant påverkar en människa.
Chaplin smet från hotellet för att besöka barndomens kvarter-
-varje gång han var i London.
Vännen, författaren Thomas Burke har sagt:
"Han behövde London som en skådis behöver manus."
På den här puben såg Chaplin den gamle Rumme Banks-
-gå med tårna utåt, vilket Chaplin gjorde till sin vagabonds särdrag.
Han återvände till lägenheten han delat med sin mor och bror.
Stanken från inläggningsfabriken kunde Chaplin aldrig glömma.
Familjen bodde alldeles intill den.
Chaplins tumultartade välkomnande fortsatte i Paris och Berlin-
-där han fick erfara aristokratins dekadenta livsstil.
Tillbaka i Amerika skildrade han det på duken.
Chaplin ville ge Edna en stor roll som skulle hjälpa henne i karriären.
A Woman of Paris hyllades av kritikerna mer än nån annan stumfilm.
Kritikerna älskade den, men publiken höll sig borta.
Det var Chaplins första flopp. Orsaken var att han inte var med.
Det var en felbedömning att göra en Chaplinfilm utan Chaplin.
Anledningen var dubbel.
Å ena sidan ville han hjälpa Edna-
-till en ny karriär som skådespelerska.
Hon skulle givetvis få mer uppmärksamhet om inte han var med.
Om Charlie Chaplin var med i filmen skulle alla bara se Charlie Chaplin.
Dessutom ville han undersöka om han kunde göra en film-
-utan att själv agera i den.
Han gör en liten roll anonymt. Han bär en koffert.
Vid den tiden var det många som inte visste att det var Chaplin-
-men de noterade den här lilla scenen.
Filmen hade nog gjort succé om Chaplin inte hade skyltat med sitt namn.
Det är trist när vissa aspekter förkastas-
-för att man är placerad i ett fack.
"Vi vill bara se din film om du är med. Vi struntar i bildkompositionen."
"Vi struntar i dekoren."
Det är detaljer och sen kommer helheten.
Man ser detaljerna i A Woman of Paris. Det är detaljerna som gör det.
Köksscenen i början handlar om lukt. Varför utveckla den scenen så mycket?
Jo, för att visa hur folk levde.
Sen har vi festscenerna när en kvinna avtäcks.
Helt fantastiskt. Han klipper till mannen.
Tyget viras upp från vänster i bilden till höger.
Känslan av dekadans och erotik är stark i filmen.
Den är verkligen modern och mycket avancerad för sin tid.
Den saknar bara tal eftersom den tekniken inte fanns då.
Men skådespeleriet är modernt.
Det är en underbar scen när konstnären kommer till festen.
Ballonger och dansande flickor. Adolphe Menjou bjuder in honom.
Han är så elegant. Han tänder en cigarett åt konstnären.
Vilket enastående skådespeleri! Det är så subtilt.
Ett sådant ögonblick är något alldeles speciellt.
Det är så modernt, så naturligt utan överdrivna gester.
Filmen triangel består av Jean, konstnären som övergivit Marie-
-och Pierre som har övertagit henne.
I en annan fascinerande scen säger konstnären till sin mor-
-att det var något som hände i ett svagt ögonblick.
Marie kommer in och hör honom säga det.
Man ser henne bakifrån, men man kan se hennes reaktion på kroppsspråket.
Hon rör sig inte och vi får ingen närbild.
Men publiken känner reaktionen. Det dröjer innan hon vänder sig om.
"Du har kanske rätt. Det var i ett svagt ögonblick."
En annan regissör hade inte filmat den scenen så. Den är mycket stark.
Han berättar med bilder.
Det finns en scen där konstnären står under en gatlykta.
Deras kärlek har återvänt men konstnären är styrd av sin mor.
"Han står kvar där ute, frun."
Det är en långsam fade-out på honom. Nu vet man vad som väntar.
Berättelsen tar en tragisk vändning.
Långsamt försvinner ansiktet ur bild.
Sen klipper han in en serie korta tagningar.
Edna i sängen.
Över till modern. Allt är på plats.
Vi vet att slutscenen är på väg. Ett skrämmande lugn råder.
För vi vet att det kommer att sluta illa. Allt filmas objektivt.
Alla är på plats och sen tar modern pistolen.
Hon antar en närmast mytologisk gestalt i sina svarta kläder-
-som fladdrar i vinden.
Jean har tagit sitt liv och modern ska hämnas honom.
Men när hon ser Marie sörja vid hans sida veknar hon.
Man tror att hon ska skjuta henne, men det gör hon inte. Inga närbilder.
A Woman of Paris på en bioduk måste ha varit mycket mäktig.
Filmen har ett ironiskt slut.
"Förresten, vad hände med Marie St. Clair?"
Pierre är oberörd av tragedien, kanske ovetande.
Marie och Jeans mor börjar arbeta på ett barnhem.
Marie och Pierre passerar varandra utan att märka det.
Ännu ett Chaplinslut med en väg som leder bort - fast utan luffaren.
Sedan 1915 hade publiken fått lära sig att älska Chaplinfiguren.
Han fanns som tecknad figur.
Och som seriefigur.
Det fanns Chaplinleksaker och Chaplinspel.
Han fanns överallt. Vart man än vände sig så var han där-
-den rara, lätt förvirrade krabaten.
Det var den första kommersiella multimediaprodukten.
Då njöt Chaplin av berömmelsen på ett okomplicerat sätt.
Alla som var någon besökte honom när de var i Los Angeles.
Kameror följde honom överallt. Om älskade att spela vagabonden-
-så älskade han lika mycket rollen som världsberömd celebritet.
Thomas Burke skrev:"Han lever blott i en roll och är förlorad utan den."
Men han var också en berömd eller ökänd kvinnokarl.
För Chaplin var nog förälskelsen ett fantastiskt ögonblick.
I filmerna när han ser en flicka kan han ibland nästan svimma.
Det var likadant i verkligheten, vilket är härligt och romantiskt.
Men händer det tre fyra gånger om dagen så krävs obegränsad tillgång.
I Show People är skämtet-
-att världens mest berömda man inte blir igenkänd i verkliga livet.
Flickan är Marion Davies, William Randolph Hearsts älskarinna-
-och likaså en av Chaplins älskarinnor.
"Vem är den där lille mannen?"
Hon svimmade. Alla svimmade.
Ofta till Chaplins stora sorg.
"Fresta honom."
Han hade träffat Lita Grey när hon var 12 och var med i The Kid.
Hon dök åter upp när hon var 1 5 och sökte till The Gold Rush.
Drömsekvensen i The Kid är kusligt symbolisk.
Hon kom till filmstudion och Chaplin provfilmade henne.
Hon fick den kvinnliga huvudrollen i The Gold Rush.
Lita avgudade Chaplin, och han var förtjust i unga kvinnor.
Han ville se dem blomma ut. Som Lita sa:"Oskulder var hans fetisch."
De gifte sig i november 1924. Hon väntade deras första barn-
-när Chaplin stod i färd med att filma i Truckee i Kalifornien.
Han behövde en ersättare för Lita.
Barnet föddes i maj 1925.
Han visste vad han behövde visa.
När han filmade i en bekant miljö behövde han inte visa så mycket.
Men The Gold Rush... Vem hade varit i Alaska-
-och sett Klondike och guldrushen?
Han visste:"Jag måste visa det."
l Truckee spelade Chaplin in den mest spektakulära sekvensen nånsin.
Den krävde 600 statister.
Mannen som alltid tog om filmade alltihop på en dag!
Truckee var en brutal och oberäknelig inspelningsplats.
Tre dar från vart som helst. En ensam guldgrävare.
Chaplin tvingades lägga till tagningar från filmstudion.
The Gold Rush fick överlag positiv kritik.
Men det fanns kritik som skulle tillta i styrka.
Man sa att Chaplin var gammaldags och inte följde med i utvecklingen.
Men vagabonden var som alltid optimistisk-
-och omedveten, till en början, om de faror som hotade.
Det var likadant med Chaplin, en renlärig filmskapare.
Man förstår att han var en legend redan innan The Gold Rush.
Självklart kan vagabonden gå på ett isigt berg utan överrock.
Hoppet om att filma på plats begravdes i snön i Truckee.
Chaplin blev deprimerad och tvingades-
-filma resten av filmen i Los Angeles.
Till och med den berömda kycklingscenen fick tas om.
I en tagning använde de en ersättare. Den ena kycklingen är de andra lik.
Men det fungerade inte, för kycklingen rörde sig inte som Charlies kyckling.
Gruvarbetarna svälter. Mack Swain börjar hallucinera.
Chaplins kycklingimitation var perfekt.
Hans förmåga att tyst förmedla tankar, även en fågels tankar-
-inspirerade en ung Richard Attenborough när han såg filmen.
Han kunde förmedla de mest fantastiska tankar-
-komplexa tankar och reaktioner-
-med enbart kroppsspråk, utan använda mimik.
Han uttryckte allt med kroppen.
Jag hade aldrig kunnat föreställa mig något liknande.
Här var någon som kunde fånga fånga min uppmärksamhet totalt-
-utan att jag varken kunde skratta eller gråta.
Han manipulerade mig lika mycket som kycklingen.
Jag hade aldrig sett något så magiskt i hela mitt liv.
Det var i det ögonblicket som jag beslöt mig för att bli skådespelare.
Om jag kunde trollbinda en publik på det sättet-
-så ville jag bli skådespelare. Så började min kärlek till honom.
Vagabonden var som vanligt en udda figur, speciellt i kärlek.
Han tycktes inte kunna få flickan eller så var det tvärtom.
Georgia Hale ersatte Lita Grey i filmen.
Naturligtvis inledde Chaplin en affär med henne.
Diskrepansen mellan hans rollfigur och Chaplins egen enorma framgång-
-kommenterades knappt. Chaplin själv sa en gång bittert-
-att han blivit förmögen genom att spela en fattiglapp.
Johnny Depp kopierade en berömd scen i sin film Benny & Joon.
Det ser så enkelt ut-
-men koordinationen är så svår.
Det var något Chaplin bara kom på i stunden, bara så där.
Jag fick kämpa med den i säkert drygt tre veckor, en månad.
Det sitter inte bara i händerna. Hela kroppen måste vara med.
Chaplins huvudrörelser, hans blickar åt sidorna...
The Gold Rush är den enda filmen där vagabonden blir miljonär.
Kanske är det Chaplins sätt att tillstå sin egen framgång.
Sex år efter att United Artists bildades kom första succén.
Under tiden hade Lita fött parets andra son, Sydney.
Men äktenskapet var inte lyckligt.
The Circus, Chaplins dråpligaste film, gick inte heller bra.
Inspelningen hemsöktes av ofattbara problem.
Det var 1 928. Jag var fem år när jag gick och såg filmen.
Det måste ha varit The Circus. Jag blev hänförd.
Jag skrattade och blev berörd-
-trots att jag var en liten pojke.
Sen började jag imitera Chaplin.
Jag tog min fars hatt, hans byxor-
-och ritade en mustasch med bläck. Sen mimade jag Chaplin.
"Var rolig nu."
Med den här filmen blir Chaplin plötsligt självmedveten.
För första gången utforskar han konsten att vara rolig.
Han är inte rolig när han försöker, men väl när han inte försöker.
Scenen kommenterar också kritiken mot hans gammaldags kvaliteter.
Det som inte fungerar nu 1927 fungerade bra tio år tidigare.
"Hemskt!"
Clownen spelas av Henry Bergman som arbetat länge med Chaplin.
Han representerar klassiska commedia dell'arte-värden.
Chaplin representerar en mer naturalistisk variant.
Han överdriver förstås, men det finns något äkta över honom.
Något som fungerar på film, det till synes mest realistiska mediet.
I filmen måste Chaplin spela den här pantomimen.
Men när han såg clownen med en riktig pil blev han rädd.
Då gjorde han så här...
"Jag kan inte göra det för det är en mask i äpplet."
Han var en tajmningens mästare. Han visste precis om han skulle-
-följa upp ett gag med ännu ett eller bryta av med något helt annat.
De komiska inslagen hade inget egenvärde. De sa något om rollfiguren-
-eller så avslöjade de något av själva intrigen.
I The Circus drabbas Chaplin av olika djur som förnedrar honom.
Han behärskar filmkonsten-
-så väl att man inte märker något.
Allt bara flyter på helt naturligt i filmen.
Chaplins trollkarlsnummer är ett av hans allra skickligaste gags.
Han fulländar det i den här filmen.
Hans gags och utförandet i filmen är fullständigt lysande-
-och helt underbart tidlösa.
Social satir och drift med seder och bruk-
-blir snabbt föråldrad.
Men det Chaplin gör här känns lika fräscht som någonsin.
Ett annat exempel är Singin' in the Rain.
Den filmen är lika bra om 500 år som när den kom ut.
Ibland var hans gags enkla och flyktiga.
Ibland var de allmänt bekanta som den här mardrömssituationen.
Men kanske bara Chaplin hade kommit på det här tillägget:
En skällande hund som hotar att väcka lejonet.
Vagabondens problem i filmen-
-speglar problemen Chaplin hade med inspelningen av The Circus.
The Circus omnämns inte i hans självbiografi.
Det är ett under att den blev av.
Allt som kunde gå fel gick fel med den filmen.
Hela dekoren förstördes i en brand och själva släckningsarbetet.
Sen gick han igenom en kaotisk och katastrofal skilsmässa.
De fick sluta filma i nio månader på grund av skilsmässan.
Han fruktade att hon skulle stjäla filmen. Han var tvungen att gömma den.
Litas 42-sidiga inlaga syftade till att ruinera Chaplin.
Den namngav hans älskarinnor, diskuterade hans sexliv i detalj-
-och blev en bästsäljande piratutgåva.
Det var en uppslitande skilsmässa. Mamma fick ut mycket pengar-
-och sen hade de inget att säga varandra.
Chaplin infann sig inte i rätten. Han köpte ut Lita.
Hon fick den dittills största uppgörelsen i landets historia.
Chaplin var så populär att Lita drabbades värst av smutskastningen.
Chaplin höll på att bryta ihop.
Han flydde till New York där han fick ett nervöst sammanbrott.
Han hade en affär med filmens kvinnliga stjärna, fruns bästa vän.
Kanske var det därför han aldrig nämnde filmen.
I filmen älskar Merna Kennedy lindansaren Rex-
-spelad av Harry Crocker.
För att imponera på henne ska luffaren överträffa Rex.
Trots att jag alltid framhåller den geniala berättartekniken-
-och hur allt underordnades berättelsen, så inser jag-
-att jag bara minns enstaka scener.
The Circus är för mig scenen på linan när apan klättrar på honom.
"Vad betyder det här?"
"Jag ersätter honom på linan."
"Du dör."
"Nej då, jag har en skyddsängel."
Pappa hade en idé om att placera luffaren i en omöjlig situation.
Komedi liknar en mardröm.
Det här var en mardröm för en man som går på lina. Allt går fel.
Han trillar, byxorna åker av. Det kommer apor och biter honom i näsan.
Hela idén började med den där mardrömssituationen.
Det här måste vara historiens bästa bananskalsskämt.
Filmens sista scen är en vacker scen med alla hästar-
-och vackra vagnar filmade i ett fantastiskt ljus.
Han tog om den scenen om och om igen.
Han kunde säga:"Hatten sitter fel. Vi måste ta om scenen."
Och någon stal vagnarna.
Några studenter hade tagit vagnarna till den årliga brasan.
Chaplin ställde upp vagnarna och tog om scenen.
Slutet på The Circus är nog ett av Chaplins vackraste slut.
Där visar han att han kunde vara-
-en stor bildkonstnär när han ville vara det.
Det finns en symbolik närvarande.
The Circus blev klar tre dagar efter premiären på The Jazz Singer.
Ljudet skulle revolutionera filmen och alla, även Chaplin-
-undrade om den tyste vagabonden skulle överleva revolutionen.
Men Chaplin höll redan på att skriva sin nästa film.
City Lights - Chaplins sista-
-oomtvistade mästerverk.
Öppningen med vagabonden sovande på en staty-
-var en oslagbar entré.
Filmen hade filmmusik och lite mummel, men var en stumfilm.
Jag anser att det är svårare att vara en talande komiker än en tyst.
Det är som skillnaden mellan schack och damspel.
I en stumfilm kan man fundera ut olika gags-
-skriva ner dem och utföra dem.
Men så fort man måste tala kastas man in i en annan verklighet-
-som är mycket mer komplex och kraven blir helt annorlunda.
Men Chaplin hade högt ställda krav på tyst komedi.
Till skillnad från Keaton och Lloyd gjorde han allt själv.
Han anlitade aldrig någon som hjälpte honom slipa på gags.
Han repeterade alltid oändligt många gånger på plats.
Efter massor av omtagningar visste han vad som fungerade.
Man kan inte bygga en långfilm på endast komedi.
Han för in romantik och känslor.
När jag såg City Lights, insåg jag vilken djup filmskapare han var.
Den filmen sa mer om kärlek-
-är många så kallade seriösa utforskningar av ämnet.
"Tog ni upp den, sir?"
Den lever ut äkta kärlek.
Man ser vad han känner för flickan och hur långt han är beredd att gå.
Även om hon inte kan se honom kan hon känna hans kärlek.
Hon anar inte att det är en fattig luffare som gör hennes liv vackert.
Inspelningen var besvärlig, speciellt Chaplins relation-
-med den oerfarna Virginia Cherrill.
I takt med att han mognade ville han ha en bärande berättelse.
Han började också involvera sina egna-
-känslor för kvinnor.
Han gick djupare in i sig själv, och jag tror-
-att det var svårare för honom att hitta på något då.
Han försökte nå en djupare dimension och då kom det stunder-
-när han fick svårt att hitta lösningar.
Han frågade sig alltid:"Vad är logiskt? Är det här trovärdigt?"
Med City Lights kunde han ägna månader åt-
-att få pusselbitarna trovärdiga.
Här ser vi ett exempel på det.
Hur ska den blinda flickan missta sin välgörare för en rik man?
Ljudet av limousindörren som stängs, motorns spinnande-
-är ljud som betecknar rikedom.
Det här problemet hade varit lättare löst i en ljudfilm.
Nu får de förmedla hans insikt om hennes misstag-
-genom en lysande pantomim.
Chaplin, vars humör växlade häftigt, filmade under drygt ett år.
Jag älskar hur han leker med våra känslor.
Speciellt i scenen när han tittar på henne när hon hämtar vatten.
Jag var rörd till tårar när hon plötsligt-
-kastar vatten på honom och bryter förtrollningen! Helt suveränt!
I filmen är Henry Myer miljonär.
Han är godhjärtad när han är nykter, men självmordsbenägen när han är full.
Naturligtvis är den rike killen-
-han som har allt som kan köpas för pengar-
-djupt olycklig eftersom hans kärlek inte är besvarad.
"Jag vill inte leva!"
Alla de här känslorna utforskas på ett ickeverbalt sätt.
Det är ett steg från musik. Jag tycker det är hans bästa film.
För att hjälpa flickan skaffar han ett jobb.
Skylten säger allt. Jobbet han tar-
-att städa upp efter djur, är förnedrande.
Men det visar att han gör allt för att hjälpa flickan.
Scenen leder fram till ett av Chaplins bästa visuella gags.
Jag blev imponerad av hur bra han var som skådespelare.
Filmens allvarliga sidor hanterade han med legendarisk briljans.
Min favoritfilm är nog City Lights. Jag har sett den minst 40 gånger.
"Jag har gjort ett kap!"
Den är hemskt rolig, otroligt rörande och i slutet kan man inte låta bli...
Jag blir rörd bara jag tänker på det. När hon förstår att det är han-
-som har gett henne synen tillbaka... Det är oslagbart. En underbar film.
"Kan du se nu?"
Luffaren har i hemlighet betalat för flickans ögonoperation.
"Ja, jag kan se nu."
Tre dagar efter premiären gav sig Chaplin ut på en världsturné.
Uppståndelsen var enorm.
Alla ville träffa honom. I London träffade han George Bernard Shaw.
Och han träffade Gandhi. Under depressionsåren-
-engagerade sig Chaplin i Mahatmas politiska och andliga idéer.
I Berlin fick Chaplin det kanske varmaste mottagandet någonsin.
Men det var inte odelat. Nazisterna som nyss tagit makten-
-gick till hårt angrepp mot honom. Chaplin var inte jude-
-men ville tiga om det för att inte stödja antisemiterna.
Vid hemkomsten blev Paulette Goddard hans andra stora kärlek.
Folk sa:"Han kan vara svår att arbeta för-
-"och att leva med." Han förväxlar sina roller.
Han tänkte ge Goddard huvudrollen i nästa film.
Hon var en livlig och underbar kvinna.
Hon lyckades återförena Chaplin med hans två söner.
Hon var helt underbar. Jag sov hos henne tills jag var åtta.
Då sa pappa att det fick vara slut med det. Jag förstod inte varför.
Chaplins stora fritidsnöje var tennis.
Här spelar han en välgörenhetsmatch mot bland andra Groucho Marx.
Han spelade nästan dagligen. Efter matcherna på hemmabanan-
-var han som mest avslappnad med sina vänner.
Då kunde han tala om minnen och politik.
Han ansåg att människan förslavades-
-i de fabriker som skulle tjäna henne.
Modern Times behandlar till viss del marxistiska begrepp-
-som avhumanisering och arbetarens alienation.
Chaplin var tveklöst en hängiven vänsterradikal.
Första gången vi såg filmen ihop trillade jag av stolen.
Han hade undrat om jag skämtade, men insett att så inte var fallet.
Förman, problem på lina fem. Ej åtdragna muttrar på lina fem.
Charlie kunde inte skriva noter.
Och han kunde inte utveckla musikaliska idéer.
Alfred Newman och Eddie Powell bad mig komma hit från New York.
Så jag började jobba för Charlie. Han hade musikalisk intuition.
Han ville ha enkla melodier. Jag skulle plocka ut partier-
-och förändra dem när jag ansåg att det var nödvändigt.
"Han är galen!!!"
Vi jobbade fem sex dagar i veckan-
-och det var en underbar tid.
Han blev en extrapappa för mig.
lbland får man en känsla som med den matande maskinen-
-att man har investerat så mycket på rekvisitan, på själva idén-
-att de måste utnyttja den till max. Därför blir scenen alldeles för lång.
Matningsmaskinen saknar motsvarighet i filmhistorien. Den är otrolig!
Människan reduceras till något mindre än summan av delarna.
Hon är ett djur som matas av en maskin.
Det är faktiskt Charlie själv som styr det snurrande bordet.
Han hade en massa reglage under bordet-
-med vilka han styrde allt som hände. Han var helt enkelt otrolig!
Han styr den där muntorkaren som hela tiden slår honom i ansiktet-
-och fick hans ansikte att svullna. Han var fantastisk.
Ibland kan Modern Times kännas lite väl pretentiös-
-vilket får mig att distansera mig.
Jag sitter där på mina höga hästar. När man ser upp till någon-
-vill man alltid komma upp till samma nivå, om inte överträffa honom.
Men sen kommer en sekvens som är så smart och så effektfull.
Här ser vi ett lysande exempel. Den lille luffaren tar upp en röd flagga-
-och plötsligt leder han en kommunistisk demonstration.
Det kan ses som ett omen.
Inom ett decennium skulle Chaplin brännmärkas som kommunist.
Modern Times är på något märkligt sätt en tillbakagång.
Den består av fyra tvåaktare.
Filmen var inte alltigenom politisk.
Goddard var Chaplins motspelerska.
Och filmens komiska inslag var lika oskyldiga som vanligt.
I Modern Times följer man en tråd som sen bara rinner ut i sanden.
Den tar inte vägen någonstans.
Varje sketch är jätterolig och suveränt utförd-
-och de fungerar på grund av hans geni-
-och för att sekvenserna är roliga.
Vi pratade om politik och allt möjligt.
Han hade stor kunskap om sådana saker. Han hade ett skarpt intellekt.
Vi åt lunch på Musso & Frank's varje dag fem dagar i veckan.
Vi blev körda dit i Charlies bil.
Vi hade ett stambord där och vi brukade sjunga.
Det var en sång som heter "I Want a Lassie"-
-som Charlie och jag sjöng en egen text till.
Övriga gäster brukade rynka på näsan tills de såg att det var Chaplin.
Det gav dem något att prata om hemma, så då lyssnade de.
lbland har folk svårt att förstå hur en miljonär som Charlie-
-kunde spela en utfattig vagabond.
Men han gjorde det mer övertygande än någon annan.
Det är ett bevis på hans storhet.
Vissa kritiker ansåg att Chaplin-
-börjat ta sig själv och världen på för stort allvar.
Men i slutscenen lyckas han för sista gången i filmhistorien-
-hitta en öppen väg mot framtiden.
Den här gången med en flicka vid sin sida.
Jag älskar fortfarande Charlie. Han var inte bara som en far för mig-
-utan jag beundrade honom för att han höll fast vid sina åsikter.
Han kände verkligen för dem som lever vanliga liv-
-och ibland drabbas av olyckliga omständigheter.
När Modern Times släppts 1936 reste Charlie och Paulette iväg.
Som vanligt tramsade Charlie inför nyhetskamerorna.
Semestern på Hawaii blev snart en tremånaders Asienturné.
I Amerika undrade man om Charlie och Paulette hade gift sig.
Senare påstod de att de var gifta men inget äktenskap är registrerat.
När förhållandet knakade i fogarna förnekade de skilsmässoryktena.
Men vid den här tiden trivdes de uppenbarligen med varandra.
Chaplin började planera sin hittills mest komplicerade film.
The Great Dictator inleds på väst- fronten under första världskriget.
Det är Chaplins första riktiga talfilm och han spelar två roller.
En är en oskyldig judisk barberare-
-som tjänstgör som modig soldat i tomanska armén.
-Allt klart! -Stig åt sidan!
Eld!
Filmer om själva filmarbetet har nyligen hittats.
I The Dictator, hade han ett litet snöre för att fyra av en jättekanon.
När jag såg det började jag gapflabba. Då skrek han:"Bryt!"
Jag trodde han skulle bli arg, men han var glad att någon skrattade.
Chaplin utnyttjade sin likhet med Der Führer.
Hans filmer var förbjudna i Tyskland redan innan hans Hynkelporträtt.
Hans revybakgrund kom väl till pass när han skulle bryta på tyska.
Jag började se film när jag var 13, efter andra världskrigets slut.
Jag bodde i Tjeckoslovakien, som var ockuperat av nazisterna.
Plötsligt kommer The Great Dictator!
Vilken befrielse! I ett enda slag-
-reducerar Chaplin detta monster-
-till en patetisk, fånig, upphetsad clown.
Man kan säga att de allierade befriade Europa fysiskt-
-men med The Great Dictator befriade Chaplin oss psykiskt.
Han fick oss att tänka också. Plötsligt undrade vi:
"Hur kunde en sådan patetisk figur få sådan makt över hederliga tyskar?"
Miljontals människor stödde och dog för den här galne dåren.
Man kan nästan tro att han gjorde filmen för att Hitler-
-hotade att konkurrera med honom om uppmärksamheten.
Hans Hitlerfigur påminde mycket om den tidige vagabonden-
-som var en primitiv bråkstake.
Barberaren tar fram de mänskligare sidorna.
Det är en intressant relation mellan de två sidorna som ofta förväxlas.
Det var en modig film. Det var inte många som var öppet kritiska-
-mot det som hände. Han var en av de få som var det.
Kom hit! Gör du motstånd, va?
-Håll fast honom! -Min advokat hör av sig.
Han bet mig i fingret!
Barberaren och Hynkel kommer till slut att byta roller.
Den judiske barberaren får betala ett komiskt pris för din existens.
Hans skapare fick en gång frågan om han var jude och svarade då:
"Jag har inte den äran."
Jag älskar hela filmen. Scenen där han leker med...jordgloben-
-är en perfekt metafor för varje diktators sjuka drömmar.
Caesar...
Världens härskare.
Min värld!
Hela den scenen, varenda rörelse var nedskriven.
Medan alla scener där han talar "tyska" var improviserade.
Jag skulle ha trott att han skrivit ner"tyskan" för att få det rätt-
-men han sa bara åt dem att börja filma och sen satte han igång-
-och började pladdra på tyska.
Det var en idé han haft länge. Någon påstod att det var hans idé-
-men det finns en film på honom när han leker med den här idén.
Då är han utklädd till grek, men scenen var perfekt för Hitler.
Jag kan se jordglobsdansen om och om igen i flera timmar.
Den är helt otrolig! Jag kan se på den i veckor i sträck.
Det är en fullständigt genial metafor.
Folk bara smäller av på den så kallade metaforen-
-men jag tycker varken scenen är rolig eller en lysande metafor.
Vissa håller med Woody Allen, andra inte. Men när 90%% av Amerika-
-var emot kriget och halva landet var antisemitiskt i varierande grad-
-så var den här filmen otvetydigt modig.
Hitler tycktes imitera Chaplin, och inte tvärtom.
Chaplin kom först. Chaplin var berömd långt innan Hitler blev det.
Det finns en liten Hitler i oss alla. Det är själva poängen.
Hitler är inget monster från yttre rymden. Han är en av oss.
Det geniala med filmen är att Chaplin inser att han har en Hitler inom sig.
Det finns en Hitler i alla som som dominerar sin publik-
-och eldar upp massorna.
Det är uppenbart att han kände att han var tvungen att säga något-
-om fascismen och vart världen var på väg.
När han talar, så talar han för flera generationer. Vad ska han säga?
Det blir ett slags självförhärligande. Det är farligt.
Jag råkar gilla hans röst och sällskap.
Ni måste tala.
-Jag kan inte. -Ni måste. Det är vårt enda hopp.
Situationen är andra världskriget och han talar klarspråk.
Han uttalar sig om världen, statens natur och fascismens natur.
Det påminner om en predikan. "Jag säger det som förväntas av mig."
Folk var kritiska."Han tror att han är nåt. Han har storhetsvansinne."
Men han tog livet på allvar. Han tänkte på många saker.
Han var djupt oroad över vad som hände i världen.
Han var djupt besvärad av spanska inbördeskriget.
Han kände att det var hans skyldighet att säga något.
Det är varken Hitler/Hynkel eller den judiska barberaren.
Plötsligt är det Charles Chaplins ansikte vi ser.
Jag beklagar, men jag vill inte vara kejsare. Det är inte min sak.
Jag vill inte härska över någon. Jag skulle hellre hjälpa folk.
Judar, icke-judar, svart och vita.
Vi människor vill hjälpa varandra.
Vi vill kunna glädjas med andra, inte hata och förakta varandra.
Det finns plats för alla. Vår rika jord kan försörja alla.
Vartenda ord är lika sant idag som det var då.
Den allmänna opinionen och svala kritiken påverkade inte mycket.
När The Great Dictator släpptes blev den hans största kassasuccé.
Under andra världskriget stödde han öppet våra ryska allierade.
På ett möte i Carnegie Hall talade han efter Orson Welles.
Näste talare var Charlie. Upp på scen gick en prydlig figur.
Han ställde sig mitt på scenen sträckte upp armen...
...och sa:"Kamrater!"
Vilket liv det blev!
Han förblev det han alltid varit - en rastlös man.
Men 53 år gammal fann han lyckan när han träffade Oona O'Neill.
Hon var 1 6, dotter till dramatikern Eugene O'Neill.
Ny i New York hoppades hon på en karriär som skådespelerska.
Chaplin föll för henne direkt. Hon blev hans sista stora kärlek.
Inom några månader bodde de ihop.
I den här provfilmningen för The Girl from Leningrad-
-möter vi henne som hon var 1942.
Vänd dig inte om så snabbt! Vänta, inte så fort!
Han hade nyligen avslutat en affär med Joan Berry-
-en svårt störd kvinna som en kväll bröt sig in hans hem.
Han sa åt mig att lägga mig så fort jag kom hem.
Hon hade kommit dit beväpnad.
Han lyckades övertala henne att lägga ner vapnet och gå därifrån.
Senare sa han att det var han bästa skådespelarprestation.
Hon hade tänkt skjuta honom.
Han spelade teater ända tills han lyckades få henne lägga bort pistolen.
Men hans konster bet inte på lagen. Här tvingas han lämna fingeravtryck.
FBI hade övervakat honom sen 1922.
Av någon anledning så hatade J. Edgar Hoover honom.
FBI tänkte åtala honom för brott mot Mann-lagen.
Den förbjöd transport av kvinnor-
-över delstatsgränser för omoraliska syften.
Chaplin, som här hälsar på juryn, vann till slut det målet.
Samtidigt hade Joan Berry stämt honom i ett faderskapsmål.
Rättegångarna gav upphov till oräkneliga skandalrubriker.
För Berrys ombud var det julafton.
"Liderlig byracka, lymmel, reptil" var några av hans namn på Chaplin.
Blodprov friade Chaplin-
-men de godtogs inte som bevis i Kalifornien.
Chaplin förlorade målet och en stor del av folkets kärlek.
Han betalade för det där barnet.
Han sa"Okej" och betalade. Men barnet var inte hans.
Monsieur Verdoux gjorde ingen glad-
-trots det här roliga misslyckade mordförsöket.
Nej, han nappar inte...
-Vad ska du göra? -Snara honom.
-Dumheter! Man kan inte snara en fisk. -Det kan man visst.
Man lägger snaran över huvudet och drar åt den så här...
-Vad är det? -En joddlare.
-Det förstör allihop. -Verkligen.
-Synd att vi inte får vara i fred. -Verkligen.
Orson Welles kom med idén-
-som bygger på en sann historia om en fransk hustrumördare.
Chaplins version blev ett angrepp mot det borgerliga samhället.
Att göra Verdoux i en tid-
-då hans egen moral var ifrågasatt, var provocerande.
Det blev droppen som fick bägaren att rinna över.
Han hamnade i onåd hos krigsveteraner av olika slag.
Jag tror alla retade sig på att han gjorde den filmen.
M Verdoux är en bankman som får sparken efter många år i tjänst.
För att försörja familjen gifter han sig med rika änkor och dödar dem.
Det är en svart komedi om en från början harmlös man.
Nu har han eldat i förbränningsugnen i tre dagar i rad.
Jag har inte kunnat hänga tvätt.
Filmen är en kritik mot kapitalismen.
Den säger att mord är den logiska förlängningen av företagsamhet.
När man ska försörja sig är allt tillåtet.
Verdoux räknandes sina pengar är ett otäck motiv i filmen.
Lydia-scenen är unik. Jag tror det är första mordet man får se.
De går upp för trapporna och han pratar om månen.
Det är en elegant tagning. Sättet han säger"Yes, my dear" på!
Han är som en orm redo att hugga.
l det ögonblicket vet man att han kommer att döda någon.
De går upp för trapporna, han tittar på månen och reciterar något.
-"Vad gör du?" -"Inget."
-Vilken kväll! -Ja, det är fullmåne.
Så vacker, denna bleka Endymiontimma.
-Vad pratar du om? -Endymion, min kära.
-Hans ungdom tillhör månen. -Strunta i honom och lägg dig nu.
Ja, min kära.
Han blir till en silhuett och försvinner ur bild, musiken stegras...
Hennes fötter var nedbäddade i blommor.
Natten övergår i dag och man vet att det har skett.
Hans vulgära offer står i kontrast mot-
-Verdoux's eleganta maner.
Nästa scen är den komiska refrängen av pengar som räknas...
Man blir överraskad för det som verkar så självklart med honom förvandlas-
-till ett vältaligt och elegant-
-och fruktansvärt beteende, men det sker med sådan elegans.
En vän berättar om ett gift som inte går att spåra. Han tänker pröva det-
-på någon som han inte har några kopplingar till.
Det är en moralisk vändpunkt i filmen som tog 4 år att skriva.
Dags för experimentet.
När han sa"Dags för experimentet" och bilden går till flickan på gatan-
-så blev jag chockad. Han kunde chocka en för att sen blidka en igen.
Man gick på det för man ville inte och trodde inte att han skulle döda henne.
Men jag blev chockad av att han kunde tänka tanken.
Sen ser man en vacker flicka och... "Kära nån, han tänker döda henne!"
-En riktig skur. -Ja.
-Kan jag följa er någonstans? -Tackar.
Det är en vacker och samtidigt mycket hemsk film.
Han tycks provocera publiken, speciellt efter andra världskriget.
"Hur långt kan jag gå utan att ni slutar älska mig?
"Kan ni fortfarande acceptera mig? Betyder jag något i den här världen?"
Till slut grips brottslingen. Han accepterar sitt öde-
-sedan han inkluderat övriga mänskligheten i anklagelserna.
Mänskligheten var likgiltig.
Har ni något att säga innan domen förkunnas?
Oui, monsieur.
Åklagaren har inte sagt mycket gott om mig mer än att jag är smart.
Tack, monsieur, det är jag. I 35 år har jag försökt göra gott.
Sen ville ingen anlita min förmåga så jag tvingades bli min egen.
Är det inte så att världen uppmuntrar till massmord?
Byggs inte massförstörelsevapen i just det syftet?
Har man inte sprängt oskyldiga kvinnor och barn i bitar-
-på ett högst vetenskapligt sätt?
Som massmördare är jag blott en amatör i jämförelse.
Det var något intressant och störande med sättet han gick ut på.
Man kan se att hans mage putar ut-
-och han rör sig stelt, som en grotesk imitation av vagabonden.
Han är på väg till giljotinen. Det här är slutet för vagabonden.
Jag kan bara tänka mig vilket mottagande filmen fick.
Ingen gillade den!
När en man blir till åren vill han leva mer på djupet.
En sorgsen värdighet drabbar honom. Det är ödesdigert för en komiker.
Sorgsen värdighet. Det var en känsla som Chaplin var alltför bekant med.
Han skulle fylla 60 1949. Förmågan att uppfinna gags-
-och utveckla dem i långa sekvenser hade han i stort förlorat.
Hans publik hade också åldrats och höll på sin värdighet.
De hade lämnat honom, precis som han alltid hade fruktat..
Calvero i Limelight är en direkt projektion-
-av hans sista förtvivlade syn på sig själv.
Vilken sorglig sysselsättning att vara rolig.
Mycket, när ingen skrattar.
Men det är en kick när de gör det, att se hur hela publiken skrattar.
Att höra skrattvågorna komma mot en.
Nu talar vi om något muntrare. Dessutom vill jag glömma publiken.
-Nej, du älskar dem för mycket. -Kanske, men jag beundrar dem inte.
-Det tror jag nog. -Ja, om man ser till individerna.
Men som massa är publiken ett oberäkneligt monster-
-som kan ledas vart som helst.
Chaplins deprimerade föredetting träffar dansösen Thereza-
-när hon ska begå självmord för att hon inte längre kan gå.
Gammal man och ung kvinna bestämmer att inspirera varandra.
Än idag har jag svårt att fatta att jag som 20-åring fick arbeta-
-med filmvärldens största geni, att jag blev utvald av honom.
Det var han som upptäckte mig.
Jag var en ung skådespelerska och var med i en pjäs i London-
-när Harry Crocker via telegram bad mig skicka foton till Chaplin.
Det hela var så overkligt och jag var så rädd att jag inte gjorde något.
Två veckor senare fick jag ett nytt telegram:
"Var är fotona?" Charles Chaplin
Jag skickade dem omedelbart-
-och från det ögonblicket längtade jag efter rollen i Limelight.
Varje dag var ett mirakel. Jag kunde inte fatta att jag hade fått rollen.
Jag visste ingenting om filmteknik.
Han lät mig börja med scenerna när jag låg medvetslös på sängen.
Snart vande jag mig vid att bli filmad. Jag tyckte om intimiteten.
Han regisserade genom att visa och han visade allt man skulle göra.
Handen här, där, titta upp, repliken, hur jag ska säga den.
Det gjorde mig inget. Jag avgudade honom och hade gjort allt han ville.
Och när han spelade den unga flickan-
-så var han mycket yngre, mer feminin och charmigare än jag.
Ibland blev han arg.
En gång mycket arg, men jag tror det var medvetet.
Jag hade en scen, som jag än idag inte fattar hur jag klarade av då.
"Jag kan gå, Calvero. Jag kan gå!" Jag var livrädd för den scenen.
Han kallade in på mig till sin loge och sa:"Vi går igenom replikerna."
"Inget annat, bara replikerna." Så vi gjorde det. Sen sa han:
"Vad vill det här säga?" "Du bad mig läsa replikerna," sa jag.
"Det var inte det jag bad dig om! Du skulle spela upp den scenen!"
Naturligtvis brast jag ut i gråt, vilket han väntat på. Sen går vi ut-
-och då står alla och väntar. De måste ha vetat vad som skulle hända.
Vi filmade scenen och den blev toppen!
Nu måste du visa vad du går för! Nu är det dags att ta strid!
Minns du vad du sa till mig när du stod där vid fönstret?
Kraften i universum som får jorden att snurra, träden att växa!
Du sa att alla bär på den kraften.
Nu är det dag att använda dig av den kraften!
Calvero, titta, jag kan gå! Jag kan gå!
Calvero!
Han hade gjort mig upprörd och känslig.
Det var det som var meningen med vredesutbrottet.
Han var då en äldre man-
-och ville säga många saker om kärleken och döden-
-om sin bakgrund i London, om varietéteater-
-om kärleken mellan en ung kvinna och en äldre man.
Chaplin, Oona och familjen reste till London-
-där Limelight skulle ha världs- premiär i september 1952.
Jag hade rest i förväg för att ordna med olika saker innan han kom.
Han hade fått inresetillstånd tillbaka till USA. Han var ju engelsman.
Första dagen på resan fick han veta att hans tillstånd dragits in.
Oona fick återvända till Amerika med order om att sälja alla tillgångar.
"Vi återvänder inte."
Vi tänker åka runt i vackra England och besöka historiska platser.
Vi ska till Stratford-on-Avon och vidare till Skottland och Edinburgh.
Det här blir första gången som min fru reser utomlands.
Så naturligtvis försöker vi hinna med så mycket vi kan.
Har ni någon kommentar till att ni nekats inresa till USA?
Jag kan bara upprepa det jag har sagt.
Jag antar att det redan har publicerats. Tack så mycket.
Som Calvin Coolidge sa när han avslutade sin presidentperiod-
-och förberedde sin hemresa och fick frågan:
"Mr President, har ni några avskedsord till det amerikanska folket?"
"Ja. Farväl."
Charlie och Oona fick åtta barn. De fyra sista föddes i exil.
Antagligen slog han av på tempot men han gick knappast sysslolös.
Han reste mycket.
Vi fick följa med på resor till Afrika och Asien.
Familjen slog sig ner i Manoir de Ban i Schweiz 1953.
Där skulle han bo sina sista 24 år.
Där skrev han bland annat manus och sin självbiografi.
Som en lång näsa åt Amerika reste han tillsammans med kommunister.
Han tog emot ett sovjetiskt fredspris och delade ut pengarna-
-till de fattiga.
Med tiden bröt han med Amerika på sitt eget sätt.
Han lär bittert ha sagt:
"Det enda jag saknar med Amerika är Almond Joy."
"Almond Joy och Mounds."
Farbror Sydney var toppen. Vi tyckte han var mycket excentrisk.
Han var gift med en zigenerska och bodde i husvagn.
Sydney ville inte bo i ett hus. Han trodde det skulle bli hans död.
Det gjorde honom deprimerad. Det var mycket som gjorde honom deprimerad.
Han var extremt nostalgisk och kunde gråta när han såg solnedgången.
Han kunde titta på barnen och säga: "Tänk om jag var i den åldern."
Han var verkligen hopplös.
Han och pappa hade en fantastisk relation.
En helt idealisk syskonrelation.
Två gånger bröt han exilen för att göra film.
A King in New York 1957 och A Countess from Hong Kong 1966.
Hans son Sydney spelade mot Sophia Loren.
Chaplins döttrar medverkade också. Men precis som A King-
-blev filmen en flopp, vilket tog Chaplin mycket hårt.
Hans barn var en tacksam publik för honom. Gick vi på restaurang-
-fick han en större publik. I Schweiz brukade vi gå till en restaurang-
-där han alltid beställde forell som kokats levande.
Den såg alltid ut som om den tittade på en. Vi barn tyckte det var hemskt.
Han brukade lyfta upp tallriken och säga:
"Emma, min älskling." Sen kysste han den på munnen.
Vi skrek:"Fy vad äckligt, pappa!" Då tittade alla i restaurangen.
Han var en underhållande pappa.
Hans publik var tillfällig. Hans trognaste kamera var Oonas.
Men den gamle tog vad han kunde få och upprepade gamla bravurnummer.
Han blev överraskad när han såg sina egna filmer.
"Vad bra han är!" Han talade om sig själv i tredje person.
"Det där var lysande!" "Vad rolig han är!"
Jag såg bara Chaplin en gång och det var i Cannes.
Mot slutet av sin levnad hedrades han med ett specialpris.
Jag var där i en fullsatt salong. Det var tjockt med folk!
Stämningen var laddad för ingen hade sett Chaplin på många år.
Prisutdelare var franske kulturministern m Duhamel-
-som vid det tillfället var sjuk och var tvungen att gå med käpp.
Plötsligt släcks ljuset, en strålkastare på ridån-
-ridån går upp - och där står de. Hela salongen exploderar!
Bravorop och stående ovationer - en minut, två minuter, fem minuter!
Chaplin var synbart så tagen av mottagandet-
-att han kände sig tvingad att belöna publiken på något sätt.
Han ser sig omkring och upptäcker m Duhamel - med en käpp.
Han tar käppen och gör några steg.
Men då börjar m Duhamel, som berövats sin käpp-
-veva runt med armarna för att hålla balansen.
Chaplin ser hans märkliga dans och går fram...
De båda männen omfamnar varandra så här för att hålla sig på benen.
De i publiken som kände till m Duhamels tillstånd var skräckslagna.
Men de flesta visste inget och trodde att det var ett komiskt inslag.
De började applådera och skratta!
Det var så surrealistiskt - precis som i en Chaplinfilm.
Med åren översköljdes han av olika utmärkelser.
Världen ville försonas med honom. Till och med USA-
-ville förlåta och glömma ...och minnas.
Den processen fullbordades när han fick en hedersoscar 1972.
Han kom till Oscarsgalan av ekonomiska orsaker.
Han hade återutgivit sina filmer, så han åkte över och tackade alla.
Två dagar senare ville han åka hem.
Jag kan bara säga-
-tack för att ni har förärat mig med en inbjudan.
Ni är underbara, rara människor. Tack så mycket.
Chaplin hade fem år kvar att leva. Hans hälsa blev allt sämre.
Men han var knappast rädd för döden. Han hade sedan länge-
-föreställt sig sin konstnärliga odödlighet-
-liksom det faktum att han skulle dö.
Det är tydligt i Limelight i sekvensen han gör med Buster Keaton.
Han visste att han var den störste, men undrade om andra också insåg det.
Jag kom hem med en pojkvän en gång som var filmintresserad.
Han föredrog Buster Keaton, och det var inte uppskattat.
Han pratade lite med pappa om stumfilmer-
-och han pratade på om Buster Keaton. Pappa krympte ihop mer och mer.
Det var som om någon stött en kniv i honom. Han blev helt tyst.
Han sa ingenting under middagen. Efter middagen stirrade han i elden.
Plötsligt pep han med tunn röst...
Han såg på min pojkvän och sa: "Men jag var en konstnär."
Ingen förstod vad han pratade om. Sen sa han:"Jag gav honom arbete."
Det är rörande att se dem tillsammans.
Chaplin är i förgrunden, men han har Keaton perfekt placerad.
De är som två jazzmusiker som vägrar sluta spela.
Det var vackert. Två män som hyste den största respekt för varandra.
Jag visste att Buster hade haft det jobbigt-
-medan Charlie var multimiljonär med egen filmstudio och allt det där.
Buster hade också haft allt, men förlorat det.
David Thomson beskrev Chaplin: "Århundradets vansinnige politiker."
"Den demoniske luffaren." Det var hårda ord.
Men visst fanns det demoniska drag. Det kan vi se i den här sekvensen.
Han drevs av sitt obevekliga ego, sitt behov av att dominera publiken-
-på ett nu nästan otäckt sätt.
Om man förlorar nyfikenheten och viljan att utvecklas-
-inom det område man håller på med, så är det lika med döden.
Jag tror han kände det och att vi ser resultatet i Limelight.
Det är något modigt, sublimt och helt nytt i filmhistorien-
-att visa en man som begrundar sin egen död på duken.
Till slut accepterar han åldrandet-
-och den därpå följande döden, och att han saknar ungdomens energi.
När ansiktet täcks över i slutet så är det sista bilden på Chaplin.
Jag hade turen att få vara med i den scenen. Buster var också där.
När kameran dras tillbaka muttrar Buster till Charlie utan att det syns:
"Ligg kvar, Charlie. Kameran är på dig. Rör dig inte."
"Det blir perfekt. Vi är klara."
Jag tänkte: "Norman, du har nu varit med om filmhistoria."
I den stunden var jag lycklig över att få jobba med film.
Det är de här ögonblicken som visar filmkonstens storhet."
De sista åren av hans liv slöt han sig inom sig själv.
Det var jobbigt för mamma. Det var svårt för henne att ta hand en man-
-som varit så vital och dominant. Nu såg hon honom tyna bort.
Men han tycktes ha kommit till ro med sig själv.
Han flöt långsamt och fridfullt bort från livet för att sen försvinna.
Hans var århundradets ansikte, hans var århundradets liv.
Med sin vilja, energi och sitt geni-
-omfattade han-
-sin tids glädjeämnen och våndor-
-romantik, mardrömmar och allt som var möjligt att skratta åt.
Han var en bristfällig man, en hemsökt och plågad man.
Kort sagt: Han var en människa.
Men med en kuslig förmåga att spegla och återge-
-vår mänsklighet tillbaka till oss.